Alan bi šetao po Stenovitoj plaži s osećajem smirenosti, ceneći samoću i tišinu ovog zabačenog mesta. Njegovi koraci bi odjekivali po glatkim, hladnim kamenjima, dok bi se kretao duž obale. Vetar bi duvao s mora, noseći sa sobom slani miris, dok bi se talasi razbijali o stene, stvarajući stalni, umirujući zvuk koji bi ga potpuno obuzeo.
Praznina i izolacija plaže bi pružali Alanovom umu priliku da se oslobodi svakodnevnog stresa, omogućavajući mu da se poveže sa prirodom u njenom najčistijem obliku. Bez tragova ljudskog prisustva, Stenovita plaža bi postala mesto za duboku introspekciju i mir, gde bi Alan mogao da pronađe spokoj u jednostavnosti i sirovosti okruženja.